Nu må du komme og hjælpe mig, min dreng.
Engang for meget længe siden-
var der en gammel munk fra et ortodokst kloster.
Han hed Pamve, og havde plantet et tørt træ på klippegrund.
Ligesom vi gør her.
Og til sin lærling, munken Ioann Kolov-
sagde Pamve, at han skulle vande træet hver dag, indtil det fik liv.
Læg et par sten dernede. Og tidligt hver morgen-
fyldte Ioann en spand med vand.
Så gik han op på fjeldet og vandede den tørre træstamme.
Om aftenen, når det var blevet mørkt-
vendte han tilbage til klosteret. Det gjorde han i tre år.
Så en skønne dag kom Ioann op på fjeldet og så-
at hele træet var fuld af blomster.
Og uanset hvad man siger, er metoden, systemet, storslået.
Af og til siger jeg til mig selv-
at hvis man hver dag, på nøjagtig samme tidspunkt-
gør præcis det samme, som et ritual-
urokkeligt, systematisk, hver dag på nøjagtig samme tidspunkt-
så vil verden forandre sig. Noget i den.
Man kunne for eksempel vågne om morgenen.
Stå op præcis klokken syv, gå ud på badeværelset.
Fylde et glas med vand fra hanen-
og hælde det ud i toilettet.
Det er smukt, ikke? Ligesom i Japan. Ikebana.
Jeg er skal hjem til dig i aften for at ønske tillykke med fødselsdagen.
Det er en stor ære for mig. Her er det sidste.
Posten er lukket. Kommer folk for sent, må de vente til i morgen.
Værsgo. - Jeg har ikke briller på. Læser du?
Tillykke med fødselsdagen, min ven. Stop. Knus-
til store Richard, gode fyrst Mysjkin. Stop.
Gud give dig lykke, sundhed, fred. Stop. Dine altid tro, kærlige-
richardinere og idiotister.
Hvor rørende. - En spøg.
Venner der laver sjov. Idiotister, det er ikke så dumt sagt.
"Gud give dig lykke." Hvordan er dit forhold til Gud egentlig?
Jeg har ikke noget. Hvad mener du? - Det betyder nok ikke så meget.
Her er du, en kendt journalist.
Skriver teater- og litteraturanmeldelser.
Holder forelæsninger om æstetik for unge på universitetet.
Lassoen. Løb hen og hent den! - Essays.
Det skriver du også. Men du er altid så dyster.
Hvad mener du med dyster?
Du må ikke sørge så meget.
Du må ikke længes efter noget.
Du må ikke forvente noget. Det er det vigtigste.
Hvad mener du med det? Hvem siger, at jeg venter på noget?
Vi venter vel alle sammen... på noget.
Tag nu mig, for eksempel. Hele livet har jeg gået-
og ventet på noget.
Hele livet har jeg følt, at jeg opholdt mig på en jernbanestation.
Jeg har følt, at det der har været, ikke har været et virkeligt liv.
Jeg har ventet på livet, på noget virkeligt.
Har du det ikke på samme måde? - Jo, hvis det er det, du mener.
Jeg troede bare ikke, at du interesserede dig for den slags.
Jo da. Det gør jeg skam. Desværre.
Af og til dukker der sære ting op i hovedet. Jeg siger dig bare...
Som for eksempel den ukendte dværg.
Hvilken dværg? Nu har du gjort mig forvirret.
Det ved du da. Den pukkelryggede... hos Nietzsche.
Ham der fik Zaratustra til at besvime.
Kender du Nietzsche? - Ikke personligt.
Jeg har ikke studeret ham så meget.
Men han interesserer mig.
Sommetider tænker jeg på ting som det evige kredsløb.
Vi lever her, har vores bekymringer. Vi håber.
Vi venter på noget. Vi håber. Vi mister håbet. Vi nærmer os døden.
Vi dør til sidst. Vi fødes igen, men husker ikke fortiden.
Ja, og det hele begynder forfra.
Ikke helt på samme måde. Lidt anderledes.
Men alligevel håbløst. Og vi ved ikke hvorfor.
Nej, forresten. Præcis på samme måde.
Helt på samme måde. Bare næste forestilling...
...så at sige. Det kunne jeg have arrangeret, hvis det stod til mig.
Det er lidt komisk, ikke sandt? - Det er der ikke noget nyt i.
Du tror vel ikke, at du har fundet på det?
Tror du virkelig, at mennesket kan finde på en universel konstruktion?
Skabe en model af den absolutte sandhed.
Det ville være at skabe et nyt univers. At blive demiurgen.
Du tror virkelig på din dværg, på dit latterlige kredsløb.
Ja, sommetider tror jeg-
ser du. Og hvis jeg virkelig tror-
så bliver det sådan. "Tro, at det er jer givet-
og det vil ske for jer."
Men nu må jeg se at komme hjem. Jeg skal finde en gave.
Nej, det behøver du ikke.
Det er en rigtig festdag. Du bliver overdænget med telegrammer.
Au reveir!
Hvad er det, du mumler om? I begyndelsen var ordet.
Men du er stum som en fisk. En lille skalle.
Ser du, vi er faret vild. Mennesket følger en farlig vej.
Op med dig. Hvor er du blevet tung.
Den første fornemmelse, mennesket havde...
Har han det godt? - Ja, hvorfor spørger du?
Han arbejder meget.
Jeg kan ikke lide hans monologer. Alexander!
Vent! Vi kommer hen til jer. Du er ikke klædt på til en Afrikatur.
Det er noget af en bedrift.
Hej og velkommen! - Tillykke med fødselsdagen.
Tak, tak. - Er det besværligt at leve i stilhed?
Ja, sikkert, men det er sundt. Fællesskab er en tung pligt.
Ikke alle orker det. - Min dygtige dreng.
"Min"? Han er vel vores? - Og han gurgler, når han skal?
Og går selv i seng? - Det er ingen sag at gurgle.
Tænk på, hvordan han klarede det under operationen!
Han bliver et rigtigt mandfolk. Gab op og lad mig se.
Fint. Fortsætter det på den måde, kan du tale om en uge.
Vidste du, at Gandhi ikke talte med nogen en gang om ugen?
I mange år. Han satte det i system. - Hvorfor det?
Han var vel træt af mennesker. - Kom. Og du har forladt patienterne.
Du er jo elegant. - Jeg vil leve op til forventningerne.
Gaven ligger i bagagerummet. - Endnu flere gaver.
Skal vi ikke køre hjem? - Jo. Lad os køre hjem.
I tager bilen. Drengen og jeg går. Vi skal snakke færdigt.
I må bare ikke være for længe om det. Vel, min dreng?
Det hele er næsten klart derhjemme.
Har jeg fortalt, hvordan din mor og jeg fandt det her sted?
Engang var vi ude og rejse her. Længe før der var tænkt på dig.
Det var første gang, vi var her. Og vi havde glemt kortet.
Vi var løbet tør for benzin og fortsatte til fods.
Vi var faret vild.
Så begyndte det at regne. Det var støvregn.
Vi kom hen til svinget ved det tørre fyrretræ, og solen kom frem.
Det holdt op med at regne, og solen skinnede på det her sted.
Pludselig var jeg trist over, at jeg ikke...
At din mor og jeg ikke boede her i huset under træerne ved havet.
Det lå så smukt. Boede man her, ville man være lykkelig til sin død.
Hvad er der i vejen? Vær ikke bange. Døden findes ikke.
Frygten for døden er forfærdelig. Den får mange til at gøre skøre ting.
Tingene ville være meget anderledes, hvis vi ikke var bange for døden.
Hvad? Jeg begyndte vist at tale om noget andet.
Vi stod altså som forhekset og kiggede på alt det smukke.
Vi kunne ikke løsrive os fra stilheden og freden.
Og det var helt klart, at det her hus-
var som skabt for os. Det viste sig, at det var til salg.
Det var i det hus, du blev født. Kan du lide det?
Kan du lide dit hus, min dreng?
Mennesket har altid forsvaret sig mod andre mennesker, mod naturen...
Har øvet vold mod naturen. Grundlagt civilisationen på styrke, magt-
frygt, afhængighed og såkaldt tekniske fremskridt...
Normer eller magtmidler for at bevare magten.
Vi er som vildmænd. Vi bruger mikroskopet som en kæp.
Nej, forresten... Vildmænd er meget mere åndelige.
Vi forvandler ethvert videnskabeligt fremskridt til noget ondt.
Og om normer siges det, at synd er det, der ikke er nødvendigt.
Og er det tilfældet, er hele vores civilisation grundlagt på synd.
Der er opstået en forfærdelig disharmoni.
En ubalance mellem det materielle og det åndelige.
Der er noget galt med vores kultur... eller civilisation.
Du mener måske, at man må studere problemet og søge en fælles løsning.
Ja, det kunne man gøre, hvis det ikke var for sent. Alt for sent.
Nu er jeg træt af alt den snak. "Words, words, words..."
Nu forstår jeg, hvad Hamlet mente. Han gad ikke høre på folks snak.
Sådan er det også med mig. Hvorfor skal jeg tale så meget?
Var der dog bare nogen, der holdt op med at tale og handlede i stedet.
Eller i det mindste prøvede.
Min dreng...
Min dreng.
Hvad er der dog galt med mig?
Fantastisk.
Det er storslået elegance.
Visdom og åndelighed. Og barnlig uskyld.
De rummer både dybde og uskyld.
Ja, utroligt.
Det er som en bøn.
Og alt dette er gået tabt. Nu kan vi ikke bede længere.
Det er en vanskelig dag for mig.
Eller rettere en dag, jeg har mistet kontrollen over.
Tak skal du have, Viktor. Det er en dejlig bog.
Og tak for vinen. Den drikker vi til middag.
Og først og fremmest vil jeg takke dig, fordi du kom.
Har du ikke en følelse af, at dit liv er mislykket?
Nej, hvorfor det?
Førhen var det, som du siger.
Men siden drengen kom til verden, har alt forandret sig.
Ikke på én gang, men lidt efter lidt.
I takt med hans opvækst.
Jeg er meget knyttet til ham.
Nok for meget.
Og der er noget, jeg græmmer mig over.
Jeg havde forberedt mig på et liv. Lad os kalde det et højere liv.
Jeg læste filosofi, religionshistorie og æstetik.
Så endte det med, at jeg lænkede mig selv. Helt frivilligt.
Og samtidig er jeg lykkelig.
I dag, for eksempel...
Ja, hvad skete der i dag?
Jeg har fået et telegram fra mine venner.
De har for sjov underskrevet sig med "richardinerne" og "idiotisterne".
Gamle teatervenner. Vi spillede Shakespeare og Dostojevskij.
Det kan jeg huske. - Hvad kan du huske?
De forestillinger. - Lad nu være.
Det passer. Jeg kan huske, du tabte vasen, så den gik i stykker.
Og du lod tårerne få frit løb. Det kan jeg huske.
Og vasen var hvid med blå blomster. - Det er rigtigt. Hun kan huske det.
Jeg fik noget i øjet og kunne knap nok fuldføre forestillingen.
Du var fantastisk som fyrst Mysjkin.
Den rolle var dit gennembrud. Og så opgav du det hele.
Teatret, det hele. Efter idioten og Richard III.
Det har jeg aldrig kunnet forstå. - Hvad mener du med "det hele"?
Du sagde, jeg opgav det hele. - Ja, teatret. Det hele.
Succes. Teater er faktisk langt fra det hele.
Jeg kunne bare ikke klare det længere. Forstår du det?
Af en eller anden grund begyndte jeg pludselig at skamme mig.
Over at lade, som jeg var en anden og fremstille andres følelser.
Det vigtigste var, at jeg skammede mig over at være ærlig på scenen.
En anmelder opdagede det faktisk.
Det kom ikke pludseligt.
Mener du, at en skuespiller ikke kan have sit eget jeg?
Nej, ikke rigtigt.
Jeg mener, at en skuespillers jeg opløses i rollefigurerne.
Og jeg vil ikke opløses.
Ved alt det var der noget... syndigt, syntes jeg. Ved opløsningen.
Noget feminint, viljeløst. - Ja, feminint. Det er jo syndigt.
Jeg syntes om, at du var skuespiller, og derfor gav du op.
Sådan var det! - Jeg siger jo, at du måske har ret.
Han skal altid sige mig imod. - Hun piner ham ihjel.
Ikke i dag. Det er Alexanders fødselsdag.
Tak, Viktor, fordi du forsvarer mig. - Med andre ord:
Han lokkede med teater og narrede mig fra London og blæste på mig...
Jeg elskede at være en berømt skuespillers kone. Det er i orden.
Men hvem er det der?
Alexander, jeg rejser væk herfra.
Hvor rejser du hen? - Jeg dropper det hele.
Er der sket noget? - Et tilbud om en klinik i Australien.
Er du blevet vanvittig?
Det må du fortælle om senere.
Postbuddet Otto har noget med. - Julia, din beundrer er her.
Godaften.
Tillykke. - Tak.
Jeg kommer med en slags gave til dig.
Tak skal du have. Hvad er det? - Jeg kan vist ikke klare det alene.
Det er et kort over Europa fra slutningen af 1600-tallet.
Er det ægte? - Det er en kopi, en reproduktion.
Nej. Det er ægte, en original. Hvordan kan man...
Umuligt. Hvor er det smukt. Vi må bære det ind.
Kom nu! - Det er for meget. Jeg ved ikke...
Det må du ikke sige. - Det er for meget, Otto.
Det er jo ikke et offer. - Hvorfor skulle det ikke være det?
Enhver gave er en slags offer. Hvad skulle det ellers være?
Undskyld.
Otto. Jeg hedder Otto. - Jaså.
Undskyld, Otto. Hvordan er du endt her? Du har ikke boet her længe.
Ryger du? - Jeg har engang besøgt...
...lighuset, hvor jeg og så en mand, der havde røget hele livet.
Jeg så lungerne. Så jeg ryger ikke. - Hørte du det, Alexander?
Ja, du har helt ret. Jeg har kun boet her i to måneder.
Jeg underviste i historie, men gik på pension og flyttede hertil.
Her endte jeg. Jeg har færre udgifter og mere tid til mine interesser.
Min søster boede her. Hun er død. - Du er ansat ved postvæsenet?
Jeg er postbud. Ikke fast. Kun i min fritid.
Hej, Maria.
Jeg har ordnet det hele, fru Adelaide. Må jeg gå nu?
Ja, Maria. Tak skal du have. Vil du lige varme tallerkenerne?
Resten klarer Julia. - Ja. Jeg varmer dem med det samme.
Jeg varmer tallerkenerne, og så går jeg. Der var ikke andet?
Nej, du må gerne gå. Julie bliver her.
Jo, lige en ting: Vil du sætte lysene på bordet?
Så må du gerne gå. Du har vel åbnet vinen?
Så åbn vinen. Bagefter har du fri.
Tallerkenerne, lysene, vinen.
Vi er naboer.
Vi er bekendte. - Jaså. Tillykke med det.
Hun kom fra island for et par år siden.
Hun er virkelig ejendommelig. - Hvem?
Maria. Ja, Maria.
Sommetider skræmmer hun mig.
Det må have været skønt, da man troede, at verden var som den her.
Det her Europa er som planeten Mars: Det har intet med sandheden at gøre.
Nej, men man levede jo.
Og slet ikke så dårligt.
Hvilken dato er det i dag?
1392.
Vi må hellere stille kortet væk nu.
Otto, hjælper du? Moderne kort er nok heller ikke sande.
Hvilken sandhed? Du er hele tiden optaget af en slags sandhed.
Sandhed. Hvad er sandhed?
Der findes ingen sandhed. Vi kigger, men ser ingenting.
Her kommer en kakerlak. - Kakerlak?
Par example, madame. Excusez-moi!
Kakerlakken løber rundt på en tallerken og tror, den går fremad.
Hvordan ved du, hvad den tænker? Den har måske et slags ritual.
Kakerlakkens eget... - Måske.
Alt er muligt. Alt er muligt.
Ellers står vi der med denne "sandhed".
Kan jeg hjælpe? - Nej, det går. Vi stiller det der.
Sådan. Et fantastisk kort. - Det er jeg glad for, at du synes.
Det er et førsteklasses kort.
Hvor er drengen? - Det ved jeg ikke.
Skal jeg lede efter ham? - Nej.
Jeg synes, han virker lidt ked af det.
Er der sket noget? - Jeg er straks tilbage.
Du sagde, du havde mere tid til dine interesser. Hvad mente du?
Tag det roligt. Jeg tror lige, jeg har set ham.
Jo, jeg er på en måde en samler. - Er du det?
Hvad mener du med "på en måde"? - Jeg samler på hændelser.
Hændelser, der virker uforklarlige, men er sande.
Det kræver tid at samle beviser på, at de er sande.
Jeg rejser meget og skal bruge penge. En anden grund til, at jeg er post.
Hvad mener du med uforklarlige? - Nu skulle drengen have været her.
Jaså?
Men jeg forstår det ikke helt.
Jo, for eksempel... Nej, forresten.
Men den her: Det skete før krigen.
I Königsberg boede en enke sammen med sin søn.
Så brød krigen ud, og sønnen blev indkaldt. Han var atten år.
De besluttede, at en fotograf skulle tage et billede som minde.
De blev altså fotograferet sammen, mor og søn.
Så blev...
Så blev sønnen sendt ud til fronten.
Nogle dage senere blev han dræbt. - Åh gud.
Den ulykkelige hændelse-
fik naturligvis kvinden til at glemme billederne.
Hvorfor "naturligvis"? Hvordan kunne hun glemme det?
Det er vel ikke så vigtigt. - Det vigtige er ikke hvorfor.
Men kvinden hentede aldrig billederne.
Krigen sluttede, og hun flyttede væk fra minderne.
Men prøvede hun ikke at finde fotografen?
Det sidste billede af sønnen. - Du lader ikke folk tale ud.
Undskyld! - Mor, altså.
Det gør ikke noget.
På et tidspunkt i 1960... var det vist-
kontaktede kvinden en fotograf for at få taget et billede af sig selv.
Hun ville give det til en veninde som minde.
Hun blev fotograferet, men hun så ikke kun sig selv på billederne.
Hun så også sin afdøde søn. Han var 18 år, og hun var-
lige så gammel, som da hun blev fotograferet sidst.
Var det sådan det gik til? Som du har fortalt?
Ja, sådan gik det til.
Hvordan har du kontrolleret det? - Jeg har talt med kvinden.
Og jeg har billedet.
Hvor man ser hende i 1960 og sønnen i uniform fra 1940.
Du godeste!
Og så har jeg en kopi-
af fødselsattesten og en attesteret kopi af meldingen om hans død.
Du tager ikke gas på os?
Nej, overhovedet ikke.
Jeg har omkring 300 lignende hændelser.
284, hvis jeg skal være helt nøjagtigt.
Vi er ganske enkelt blinde. Vi ser ingenting.
Hvad tror du, der skete? - Er du dårlig?
Nej, jeg har det fint.
Det var bare en ond engel, der rørte ved mig.
Du laver sjov med os, hr. Postmand.
Sjov og sjov, doktor.
Der er ikke noget at lave sjov med.
"Which of you have done this? The Lords?"
Maria? - Hvad?
Hvem har lavet det der? - Det har drengen.
Drengen. Jaså.
Hvor er han, forresten? - Deroppe. På værelset, tror jeg nok.
Det er godt. Men hvad er det?
Den har han lavet til dig. Det er hans fødselsdagsgave til dig.
Han og Otto har bygget det sammen.
Sig ikke, at jeg har sagt det, Alexander. Han ville vise dig det.
Jeg går nu.
Tillykke med fødselsdagen.
Gå nu hjem. Her er så fugtigt.
Må jeg komme ind? - Ja, kom ind.
Der er næsten klart dernede.
Hvad er det?
Hvor? - Maleriet på væggen. Hvad er det?
Jeg kan ikke rigtigt se det. Det er bag glas. Det er så mørkt.
Det er de hellige tre kongers tilbedelse.
Leonardo. Det er selvfølgelig en reproduktion.
Hvor er det forfærdeligt.
Jeg har altid været så bange for Leonardo.
De organiseres overalt.
Det gælder også hærens officerer.
Enhver samvittighedsfuld borger skal-
- optræde modigt og holde hovedet koldt-
- og hjælpe hæren-
- med at opretholde ro-
- orden og disciplin.
For vores eneste farlige indre fjende lige nu-
- er panikken. Panikken er nemlig smitsom-
- og lader sig ikke påvirke af sund fornuft.
Orden og organisation. Intet andet, kære medborgere.
Kun orden. Orden-
- mod dette kaos.
Jeg beder og appellerer til jeres mod-
- og trods alt-
- til jeres sunde fornuft.
Skal vi spise? Drengen sover. Skal jeg vække ham?
...en base med fire atomsprængladninger.
Og det er højst sandsynligt, at dette-
- på den mest tragiske måde... - Hvad er det her for noget?
- Vil blive vendt imod os.
Vores forbindelser kan når som helst blive afbrudt.
Men jeg har nået at sige det vigtigste, kære landsmænd.
Alle skal blive, hvor de er, for der er ikke noget sted i Europa-
- der er mere sikkert end det sted, hvor vi er lige nu.
På den måde er alle blevet tvunget-
- Ind i den samme situation.
Alle områder vil blive kontrolleret af militære specialtropper.
Så...
Det er vel ikke?
Burde vi ikke gøre noget?
Jeg har ventet på det her hele mit liv.
Hele mit liv har været en lang venten på det her.
Don't touch me! Do something! Why don't you say something?
Kan vi ikke gøre noget?
Så, så.
Viktor!
Så, så.
Kære mor, fald nu lidt til ro.
Viktor. Oh, my god!
Viktor, at least you could do something!
Please!
Drengen sover. Vi må ikke vække ham.
Det hele er min skyld. Det her er min straf.
Drengen sover.
Det er bedst, at du ikke vækker ham.
Så, så. - Julia...
Alexander, don't you understand?
Julia!
Julia, hent den sorte taske ved klaveret.
Sæt den på bordet.
Please, Alexander!
Jo, jo.
Let my hands free! Thank you.
Senere, måske.
I can't bear it.
I can't bear it anymore.
Please!
No!
Julia, vil du også?
Nej, jeg vil ikke. Det er ikke nødvendigt.
Som du vil. Men det er absolut nødvendigt.
Og det er helt ufarligt.
Det hjælper os alle sammen, hvis du gør det.
Nej, jeg vil ikke. Jeg vil ikke.
Alexander, vil du også? - Nej, jeg drikker noget i stedet for.
Bare du ikke drikker for meget. Så bliver det bare værre. Otto?
Nej, det skal du ikke tænke på. Tak, men det er ikke nødvendigt.
Julia, vi må op til drengen. Han må ikke vågne nu.
Jeg går med. Julia kan blive her hos mor.
Sov nu lidt. Vi kommer tilbage om et øjeblik.
Den er død. Telefonen er død.
Åh gud.
Hvorfor skal vi altid gøre det modsatte?
Altid.
Jeg har altid elsket en-
og giftet mig med en anden.
Hvorfor? - Vil du have noget at drikke?
Nej tak, Otto.
Nej.
Jeg tror, jeg ved hvorfor nu.
Vi vil ikke være afhængige af en anden.
Når to mennesker elsker hinanden-
er det ikke på samme måde.
Der er altid en, der er stærk-
og en, der er svagere.
Og den svage er altid den, der elsker uden bagtanker.
Uden forbehold.
Nu føles det, som om jeg er vågnet op af en slags drøm.
Som efter et andet liv.
Af en eller anden grund gjorde jeg altid modstand.
Jeg sloges med noget. Forsvarede mig selv.
Som om noget i mig siger:
"Giv ikke efter!"
"Og gå ikke med til noget!"
"For så dør du."
Og hvor er vi dog dumme.
Det er godt, at du endelig har forstået det.
Hvordan har du det? Har du det bedre nu?
Ja, jeg har forstået det, bare lidt sent.
Hvad skal vi nu gøre? - Telefonen virker ikke.
Vi kunne sætte os ud i bilen og køre nordpå.
Der er mere roligt, men det går ikke.
Nej, det er det samme overalt.
Og ingen ved, hvor det er værst. - Nej, vi bliver her.
Så, så. Vær forsigtig.
Vi rejser ingen steder. Vi bliver her.
Viktor.
Og nu spiser vi middag.
Undskyld, jeg er nødt til at gå nu. Jeg skal ordne noget.
Hvad vil du gøre, Marta?
Julia, gå op og væk drengen!
Det er en meget speciel dag. I dag skal vi være sammen.
Lad nu være. - Julia!
Hører du ikke, hvad jeg siger? - Det er bedst ikke at vække ham.
Julia! - Jeg vækker ham ikke.
Jeg gør det ikke og vil heller ikke lade andre gøre det.
Han har sovet. Vi må ikke vække ham, ikke skræmme ham.
Meget kan ske. Måske opdager han aldrig, hvad der er sket.
Men gør ham ikke bange! Jeg beder dig.
Hvis du absolut skal pine nogen, så pin Alexander!
Eller i værste fald mig.
Pin hvem som helst, for du kan ikke andet.
Men jeg tillader ikke, at du piner drengen.
Min lille pige. Min søde lille pige.
Tilgiv mig!
Fader vor...
Fader vor, du som er i himlen.
Helliget vorde dit navn. Komme dit rige.
Ske din vilje. Som i Himlen så og på jorden. Giv os vort daglige brød...
Forlad os vor skyld, som vi forlader vore skyldnere. Thi dit er riget...
Og magten og æren i evighed. Amen.
Herre. Frels os i denne forfærdelige stund.
Lad ikke mine børn dø. Eller mine venner.
Min hustru. Viktor.
Alle dem, der elsker dig og tror på dig.
Alle dem, der ikke tror på dig, fordi de er blinde-
og ikke har skænket dig en tanke-
fordi de endnu ikke har været virkelig ulykkelige.
Alle dem, der i dette øjeblik mister deres håb, deres fremtid.
Deres liv og muligheden for at rette sig efter dine tanker.
Dem der er fulde af frygt-
og kan mærke, at enden er nær.
Som ikke frygter for sig selv, men for deres kære.
For dem, kun du-
kan beskytte.
For denne krig er den sidste, en uhyggelig krig.
Og bagefter vil der ikke findes sejrherrer eller besejrede.
Byer eller storbyer. Græs eller træer.
Vand i kilderne eller fugle på himlen.
Jeg giver dig alt, hvad jeg har.
Jeg skænker dig min familie, som jeg elsker.
Jeg vil give afkald på mit hjem og drengen.
Jeg bliver stum. Jeg vil aldrig mere tale med nogen.
Jeg giver afkald på alt, der binder mig til livet.
Bare du sørger for, at alt bliver som før.
Som i morges, som i går.
Så jeg slipper for denne dødbringende-
kvælende dyriske skræk. Ja, det hele.
Herre, hjælp mig.
Jeg vil gøre alt det, jeg har lovet dig.
Kom herhen, Viktor. Hjælp mig.
Min dreng!
Hvad er der? - Undskyld, hvis jeg vækkede dig.
Du sov vist. - Hvad er der? Hvorfor er du kommet?
Der er stadig en sidste chance.
En chance? Hvilken chance?
En chance. Et håb.
Hvilket håb? Hvad er der med dig? - Der er ingenting med mig.
Men Maria kan. Maria. - Maria?
Hvilken Maria? Hvad kan hun? - Du må overtale hende.
Hvem? Du trænger til en cognac. Jeg har taget en, og det hjalp.
Der er ikke noget lys længere. Hvor længe har jeg sovet?
Man burde ikke drikke den i hele glas. Det er en fin cognac.
Hvor er de andre? Sover de?
De er dernede. Sidder ved bordet. De holder meget af dig.
Sidder ved hvilket bord?
Gå hen til Maria med det samme. - Hvilken Maria?
Kan du ikke udtrykke dig mere klart?
Maria, ved du nok. Jeres tjenestepige.
Ja, jeg forklarer det senere. Du må ikke skynde på mig!
Hvem skynder på dig? Hvorfor gør du alting kompliceret?
Hun bor på en gård på den anden side af søen.
Bagved den kirke, der er lukket nu.
Hvem?
Hvem? Jeg taler om den kirke, der er lukket.
Jeg spørger, hvem der bor der. Hvad har kirken med det at gøre?
Hvem der bor der? Det gør Maria. Tjenestepigen. Det har jeg forklaret.
I en halv time.
Kan du ikke være mere opmærksom?
Det er meget vigtigt. - Hvad mener du med opmærksom?
Jeg ved, hvor hun bor. Det har min kone vist mig.
Jeg tror, at jeg... - Ja, ja, det er forståeligt nok.
Det forsikrer jeg dig om. Jeg sætter mig ved siden af dig.
Hvad sagde du om tjenestepigen?
Ja, ja, jeres tjenestepige.
Hørte du det? - Hvad?
Hvad var det? - Det ved jeg ikke. Det ved jeg ikke.
Jeg syntes, det lød som musik.
Uanset hvad skal du gå hen til Maria.
Hvorfor det?
Ønsker du ikke, at alt det her skal holde op?
At hvad skal holde op? Hvad mener du?
Det hele. Alt sammen.
Du godeste, Otto. - Vent. Det hører op.
Otto! - Du skal gå hen til Maria...
Og gå i seng med hende.
Hvad siger du? - At du skal gå i seng med Maria.
Hvordan gå i seng med Maria?
Det er enkelt. Hun lever alene. Hvis du bare har ét ønske om-
at det hele skal høre op, så hører det op. Der sker ikke mere.
Ja, men det er jo vanvittigt, Otto.
Otto, altså...
Du forstår ingenting. Det her er sandt.
Det er en hellig sandhed.
Hun har nemlig særlige evner. Hun er en heks.
I hvilken betydning? - I den gode betydning.
Tager du gas på mig? Er det en af dine Nietzsche-vitser?
Er der en anden udvej?
Der er ingen alternativer. Ingen.
Hvilket alternativ, Otto? Hvad er det, du taler om?
Jeg må hellere gå.
Jeg har ladet cyklen stå til dig nede ved skuret.
Du må ikke tage bilen, for de kan høre dig.
Jeg har sat en stige op af balkonen.
Kør hen til Maria, men vær forsigtig.
To af egerne i forhjulet er brækket af.
Mit bukseben sad fast engang.
Jeg var nær endt i vandet. - Hvilket bukseben?
Det højre. Vær forsigtig.
Har du omsider fattet, hvad jeg siger?
Hører du, hvad jeg siger?
Ja, hvad? - Nej, aldrig.
Jeg foretrækker alligevel Piero della Francesca.
Som jeg forstod det, mente Alexander-
at det var underligt, at et menneske lod sig forvandle til et kunstværk.
Som regel er resultatet af poetisk stræben så langt fra ophavsmanden-
at man sommetider ikke tror, at mesterværket er et håndværk.
Men med hensyn til skuespillere er det modsatte tilfældet.
Der er det ophavsmanden selv, der er selve kunstværket.
Undskyld mig. Jeg er straks tilbage. - Bliv ikke for længe væk.
Hvor meget gas har vi tilbage? - Jeg må lige se efter.
De udskiftede rørene for en uge siden. Kan du ikke huske det?
Julia, kom hen til os.
Hvem er det? - Det er mig.
Hr. Alexander. Er der sket noget?
Hvorfor står vi her? Kom ind.
Det var et rent tilfælde, at jeg hørte, at du bankede på.
Der var ikke mere paraffin, så jeg gik op for at fylde lampen.
Er der sket noget?
Hvorfor siger du ikke noget? Er det noget derhjemme?
Det er selvfølgelig noget hjemme hos dig igen, ikke sandt?
Har du ikke et fjernsyn? - Jo, et lille fjernsyn, men...
Men strømmen gik ved ellevetiden og er ikke kommet tilbage.
Hvad er der sket med dine hænder?
Jeg faldt af cyklen. - Er du kommet på cykel?
Ja, jeg faldt af.
Kom. Du kan ikke gå rundt med så beskidte hænder.
Tak. - Det var så lidt.
Det præludium kunne jeg allerede spille som barn. Min mor elskede det.
Dengang var jeg endnu ikke blevet gift-
og besøgte ofte min mor på landet.
Det var, mens hun stadig levede.
Hendes hus, lille hus-
lå i en have. En lille have.
Den var meget misligholdt og var groet til.
Ingen havde passet den i mange år.
Og jeg tror ikke engang, at nogen var gået ind i den.
Min mor var allerede meget syg.
Hun forlod næsten aldrig huset.
På trods af det-
var der midt i forfaldet-
noget, der på en måde var smukt.
Nu ved jeg, hvad det var.
Når det var godt vejr-
sad hun ofte ved vinduet-
og kiggede ud i haven. Hun havde en speciel lænestol ved vinduet.
Og engang faldt det mig ind-
at jeg skulle ordne det hele.
I haven, altså.
Slå græsset, brænde ukrudtet, beskære træerne.
I det hele taget-
skabe noget efter min smag-
med mine egne hænder.
For at glæde min mor.
To uger i træk...
...gik jeg der med saks og le.
Jeg gravede og skar og savede.
Fjernede ukrudt.
Ja, bogstaveligt talt med næsen i jorden.
Jeg anstrengte mig for at blive færdig så hurtigt som muligt.
Mor fik det værre.
Hun lå hele tiden i sengen.
Jeg ønskede, at hun skulle nå-
at sidde i lænestolen-
og få lov til at se...
Få lov til at se sin nye have.
Kort sagt: Da jeg var færdig med det hele-
gik jeg ind og tog et bad.
Jeg iførte mig rent undertøj, en ny jakke og endda et slips.
Så satte jeg mig i hendes lænestol for at se det hele.
Som var det gennem hendes øjne.
Jeg sad der og kiggede ud af vinduet.
Ja...
Jeg...
Jeg var forberedt på nyde synet... Jeg kiggede ud...
Og så... Ja, hvad så jeg?
Hvor var alt det smukke blevet af?
Alt det naturlige?
Det var så modbydeligt.
Alle de spor af vold.
Jeg husker engang, da min søster var lille.
Hun gik til frisøren og fik klippet håret, fordi moden var sådan.
Hun havde utroligt smukt hår, guldfarvet som en lady Godiva.
Hun var meget tilfreds, da hun kom hjem. Min far så hende.
Han begyndte at græde.
Jeg tror, det var det samme med haven.
Og hvad med din mor?
Klokken er tre. Vi kan ikke nå at...
Hvad med din mor? Fik hun set den?
Maria.
Det må være ubehageligt for dig, at jeg er her. Du får ikke sovet.
Hvad mener du?
Kunne du elske mig, Maria?
Hvad er det, du siger?
Elsk mig! Jeg beder dig. Red mig!
Red os alle sammen. Jeg ved, hvem du er. Han har fortalt det.
Kæreste... Vil du ikke nok redde os?
Hvad er det, du siger? Gå.
Gå hjem med dig. Skal jeg følge dig?
Jeg har også en cykel.
Dræb os ikke. Red os, Maria.
Hvorfor?
Din stakkel. Hvorfor? Nej, ikke på den måde.
Fald ned.
Jeg forstår. Det er noget derhjemme Jeg kender hende. Hun er ond.
Jeg kender hende. De har skræmt dig. Du skal ikke være bange.
Du skal ikke være bange for noget. Alt er godt. Tag det roligt.
Vær ikke bange for noget. Alt er godt.
Din stakkel.
Der er ingenting at være bange for. Du skal ikke være bange.
Der sker ikke noget her.
Du må ikke græde. Det hele løser sig.
Elsk mig. - Ja.
Din stakkel. Hvad har de gjort mod dig?
Nej! Nej!
Nej! - Fald til ro.
Nej, nej, nej!
K... k... kan ikke.
Drik nu. Sådan.
Nu går det snart over.
Hvem har gjort dig bange? Alexander.
Mor?
Hallo. - Hallo, er det Martin?
Er det dig, Alexander? - Ja, det er klart.
Jeg kan knap nok høre dig... - Er det bedre nu?
Ja, nu er det bedre. - Er redaktøren der?
Han har travlt. Du kan forestille dig hvordan det ser ud i dag.
Vent. Du har jo aftalt et møde med ham om en uge.
Det var et par småting, men jeg ringer i morgen.
Okay, så siger vi det. Og tillykke.
Med hvad?
Mor, vidste du, at Viktor rejser til Australien?
Hvad siger du? Til Australien? - Ja, han kommer ikke tilbage.
Ja, han blev tilbudt et hospital. Det hørte jeg i går. Ikke sandt?
Hvad ler du af? - Jeg ler ikke.
Og hvornår har du besluttet det?
Til Australien? Du er jo vanvittig.
Jeg ved ikke, hvorfor det lige blev Australien.
Det ved jeg ikke.
Det er også lige meget.
Jeg er bare træt. - Hvad så med med os?
Og Alexander?
Det er jo jer, jeg er mest træt af.
Jeg er træt af at være jeres barnepige.
Barnepige og vogter.
At tørre jer om næsen. - Viktor, du er vanvittig.
Undskyld? - Hvad er det, du siger?
Gør det noget, at jeg ryger?
Marta, gå din vej!
Gå! - Helt ærligt. Jeg er ikke et barn.
Sig til din far, der er morgenmad.
Ja, men... - Er det for meget forlangt?
Ja, ja. Jeg skal nok gøre det.
Sådan er hun. Udspekuleret.
Jeg slipper ikke væk. Jeg ved ikke, om mor gør det, men jeg gør ikke!
Der er noget galt. Jeg er træt af det.
Ja, du kan blæse på mig, Marta og drengen.
Men Alexander er jo din ven.
Og det bliver han ved med at være.
Men han har brug for dig. - Hans kone tager sig af ham.
Det burde hun i hvert fald. Han har en familie. Et dejligt hus.
En søn, som han forguder. - Ja, det er godt.
Julia!
Hent fruens jakke! Hun fryser. - Hvor betænksomt.
Drengen. Hvor er drengen?
Se! Han har låst sig inde og lagt den her seddel.
"Kære alle. Jeg har sovet dårlig, så væk mig ikke. Gå en tur."
"Drengen viser jer sit japanske træ, som han plantede i går."
"Eller var det i dag? Jeg husker det ikke, men det gør ingenting."
"Jeg kysser jer alle sammen. Jeg har taget mine piller. Tilgiv mig alt."
"Den 19. juni 1985. 10.07 om formiddagen. Far A."
Skal vi ikke gå en tur, før vejret bliver dårligere?
"Tilgiv mig alt." Hvad mener han med det?
Hvorfor skrev han tidspunktet? - Mor, du ved, hvordan han er.
"Hvordan han er..."
Jeg tror, at "hans" ømhed rækker til os alle sammen.
Og han bliver her nok længere. - Har jeg sagt noget dumt?
Nærer du tilstrækkelig ømhed for "ham"?
Ja, men hvorfor er han et barn? Det vil jeg måske også være.
Det er så meget, man gerne vil. Jeg vil til Australien.
Saml asken op, læg den i et glas, hæld vin på og drik den.
Hvorfor det? - Det ved jeg ikke.
Det har nogen sagt. Så vil du huske det resten af livet.
Lad os gå. Julia, kom med os.
Hent drengen, så går vi!
Jeg havde en drøm forleden. Jeg gik og tiggede på gaden.
Så vågnede jeg. Og græd.
Drengen er ikke hjemme. - Han er gået i forvejen.
Jeg tror, jeg ved, hvor han er. - Hvad er det for et japansk træ?
De er blevet helt vilde med Japan.
Hvad er der med Japan? Australien og Japan. Jeg orker ikke mere.
Hørte du det i morges? Jeg gav ham kaffe og tændte for musikken.
Han ville ikke høre på japanerne. Han slukkede.
Han siger, at han og drengen var japanere i deres sidste liv.
Kan ingen forklare ham, hvad han kan gøre i det her liv?
Det er sandsynligvis et indre behov. Det gør tingene lettere for ham.
Hvorfor kan jeg ikke finde på noget, der gør livet lettere?
Jeg synes da, at du konstant finder på noget.
Jeg rejser ikke til Australien.
Hvad er det for noget? Det er noget pjat.
Australien, det er absurd.
Jeg forstår det ikke.
Hvor har jeg gjort af dem?
Alexander!
- Alexander, hvad er der sket?
Det er mig, der har gjort det. Viktor, jeg vil sige noget vigtigt.
Nej, rolig nu.
Ti stille! Lad være med at spørge.
Alexander! A...
Kom nu, Alexander! Du kan ikke blive her.
Kom nu!
Lad ham være! Hvad gør i med ham?
Lad være med at røre ham!
Alexander!
Vi ses, Alexander.
I begyndelsen var ordet.
Hvorfor det, far?
Denne film er tilegnet min søn Andrjusja med håb og fortrøstning.
Oversættelse: PrimeText international AB.
Tekstadministrasjon: www.primetext.tv PrimeText International AB